23.976
Časopis New Republic vyšel poprvé v roce 1941.
Od začátku byl součástí komentátorů americké politiky.
Do května 1998 ho tvořilo 15 šéfredaktorů.
Jejich průměrný věk byl dvacet šest let.
Nejmladším byl Stephen Glass.
V novinařině je tolik vytahování.
Chvastavců a blbců.
Stále obchodují, stále jsou v kanclu.
stále se snaží vypadat přitažlivěji než ve skutečnosti.
Dobrá zpráva je,
že od takových reportérů se lehko odlišíte.
Jestli jste trochu skromní,
jestli se o sebe trochu staráte, vydržíte.
Kolegovi přinesete oběd, když ho tlačí uzávěrka,
pamatujete si narozeniny.
Opravdu, žurnalistika je těžká práce,
každý je pod tlakem, každý dělá, aby se stihlo vydání.
Nikdo si nedopřeje spánek, ale jednou za čas se můžete usmát.
Dokonce i Woodward a Bernstein si občas odskočili na hamburger,
a dostali Pulitzerovu cenu.
Někteří reportéři si myslí, že je to politický obsah
co dělá články zapamatovatelné.
Myslím, že je to lidmi, které potkáte...
jejich způsoby, neduhy,
co je dělá vtipnými, co je dělá lidmi.
Žurnalistika je jen umění zachytit chování.
Musíte vědět pro koho píšete.
A taky, v čem jste dobří.
Zaznamenávám to, co lidé dělají,
zjišťuji, co je dojme, co je vystraší,
a píšu o tom.
Potom jsou oni ti vypravěči.
A víte co? I takové články by mohli dostat Pulitzera.
"Dopisovatel Harper's Magazine,
dopisovatel časopisu George,
dopisovatel Rolling Stone,
a samozřejmě, zástupce šéfredaktora
časopisu New Republic ve Washingtonu.
Promiňte, že jsem rozzářená, ale byla jsem jeho novinářskou múzou.
To je pravda.
Před sedmi lety, seděl...
tam.
Promiňte. Tam.
Dělal jsem přesně to, co vy...
Makal na článcích a potom míval hrozné noční můry
z neslavně známého červeného pera paní Dukeové.
A vidíte, co se stane, když jsou na vás vysoké nároky?
Teď je v The New Republic.
A teď jsem v The New Republic.
V květnu, redaktoři časopisu The New Republic...
s Washington Post, The New Republic a The Boston Globe.
Účet vystavený The New Republic byl tento týden pořádný...
ROZBITÁ SKLENICE
Jsi velmi užitečný. Chtěl jsem jen důkaz...
Tak říkám, "Správy ze sítě."
Jasně, to je ten večerní program
mezi reklamami na "Fixodent", že? To ho umlčí.
- Čau Steve. - Čau Steve.
Nazdar.
- Glorie, ten náhrdelník ti sluší. - Díky, chlapče.
Mám tu nový výrobek. Pro tvoji přítelkyni.
- Až to dodělám, budu zpět. - Jak to jde?
Strašně.
To je základní podstata časopisu, Lew.
- Doneseš mi nějaké výtisky, Mallory? - Jasně.
Když by lidé chtěli fotky, koupí si Nesweek.
Kupují si ho. A taky Time,
a US News a World Report. A náš propad je k smíchu.
Budu hádat. Tlačí na tebe kvůli přestavbě.
- Ano, titulky a grafiku. - A fotky.
Jen ti připomenu Steve,
tenhle časopis se neměnil od osmdesátých let.
Jaké to je?
Dobré.
- Nelíbí se vám. - Ne, je dobrý. Je trochu drsný.
Ne, je to nejhorší věc, jakou jsem napsal. Je strašný.
Jestli mi s tím nepomůžete, nikam to nepošlu.
- Kdy je uzávěrka? - Zítra.
Asi se zabiju.
Teda, The New York Times Magazine!
Pomůžete mi s tím, prosím?
- Samozřejmě. - Samozřejmě.
Děkuji vám.
Na trojce máš hovor, zlatíčko... někdo z Policy Rewiew.
Od kdy se bavíš s Policy Rewiew?
Nebavím. O nic nejde. Pošli mi to do hlasové pošty, dobře?
Jasně, zlato...?
Caitlin mi řekla, že by potřebovala dárečky na... dvě dobročinné akce?
Myslíš, že bys pro ni něco našla?
Jdu si pro kufřík.
- Nemohl jsem odolat. - Chceš to udělat hned, nebo...
Za chvíli. Musím si zavolat.
Přinesl jsem vám žvýkačky.
Když bych pořádal oslavu, hráli bychom "Monopoly,"
- Přišli by jste? - Může být.
Samozřejmě.
Právníci nás požádali, abychom zjemnili ten titulek se Serbiem .
- Opravdu? - Mohli by nás žalovat za urážku na cti.
Trochu se v tom vyznám,
záleží jen na tom, zda dotyčná osoba je mimo veřejný život.
No, ano. Teď je Serbi ukrýtý,
světu neznámý, až do té doby...
než se zviditelní na titulku The New Republic.
S týdenním nákladem osmdesát tisíc.
- Osmdesátjedna a půl tisíce. - Máš to už hotové, Tome?
- Do dvou dní. Maximálně. - Ano, dva dny před Chanukou.
V podstatě je to hotové... z větší části.
Další. Amy?
Dokončila jsem článek o etanolových dotacích.
Máme tu šestnáct tisíc osm set časopisů.
Ale jen jeden se může jmenovat "letový časopis v Air Force One."
To je to vzrušení z práce v The New Republic.
Jste nezaplacení, pracovní čas neskutečný,
ale to co napíšete, si přečtou důležití lidé.
Prezidenti, zákonodárci... vaše práce může ovlivnit veřejný pořádek.
To je... neskutečné privilegium,
a obrovská zodpovědnost.
Promiňte. Nechtějí poslouchat
řeči o "novinářské zodpovědnosti", že?
Zajímá vás jen to, jak tam dostat svoje jméno, že?
To znám.
Podívejme se na typický článek,
aby jste poznali některé překážky.
Použijeme jeden můj, z minulého roku,
o partě mladých republikánů na meetingu konzervativců.
Žurnalistika vyhledává pravdu.
Nikdy bych vás nevyzýval, aby jste udávali nebo byli nečestní
v honbě za pravdou, jako je například vymyšlená identita.
Co já vím. Mě se to zdá dost nudné.
Ne, kámo. Konzervativizmus je mrtvý.
- Mrtvý? - Ztratili jsme se.
Přesně tak.
U takového příběhu jsou rozhodující vaše poznámky.
Musíte si zapsat všechno, co jste viděli a slyšeli.
Každou větu, každý detail...
a všechny keci okolo.
Jsme jako ten chlap, co musel na malou,
ztracený v poušti a hledal strom.
Fakt. Opravdu.
Víte, o co tady jde, že?
Jasně.
Přiveď nám pořádnou "samici". Čím větší, tím lepší.
Škaredé akné by bylo jako bonus.
Pojďme na to!
- Čau, Steve. - Čau, Chucku.
Na čem děláš?
Na knize G. G. Marqueze, kterou napsal o válce na Falklandech.
A co ty?
Mladí republikáni na konferenci CPAC.
Takový normální článek.
Hotelové sály, nudné projevy. Kuře k večeři.
Jaký je důvod k tomu, že všichni tráví svůj čas nahoře v pokojích,
páchajíc zločiny.
Opravdu?
Jo. Na jednom jsem byl. Sál byl prázdný.
Každý delegát mladší jak dvacetpět byl v pátém a opíjel se.
Drogy, chlast, šlapky...
dost nechutné.
- To zní dobře, Steve. - I to tvoje.
No, musím zpátky do práce. Dobrou chuť.
Díky.
Vydržet. Musel jsem se obviňovat ze slabého příběhu.
Tady je vysvětlení. Před rokem jsme si byli rovní.
On se ještě nestal redaktorem.
Tehdy byl redaktorem Michael Kelly.
Promiňte, pani Dukeová. Vím, co si myslíte o čistotě.
Měli by jsme si začít objednávat odjinud.
Nedokážu tohle jíst každý den.
Byla to Cannon Building. Ty jsi měla "Russell."
Opravil jsem to.
- Děkuji. - S radostí, Ames.
Je to nudné, že?
Ne. Ne, vážně se mě to líbilo.
Prosím, drahá?
Hovor na trojce... někdo z Harper's.
Kdy jsi se začal bavit s Harper's?
Nebavím se. O nic nejde. Pošli mě to do hlasové schránky, jo?
- Výborně. - Mimochodem, Glo',
ta rtěnka je perfektní.
- Díky, hochu. - Je to "Půlnoční mlha"?
- Měl bych to přestat dělat. - Co?
Lidi si stále víc myslí, že jsem gay.
V poslední době jsou to všichni.
Minule jsem šel na večeři s chlápkem z The Post...
- S kým? - Nemůžu ti to říct, přísahal jsem.
Potom jsme se procházeli, mluvili o léčitelství,
a pak si pamatuji, jak jsme stáli na rohu osmnácté a "T"...
a nějak se mu podařilo strčit mě jazyk do krku.
Říkám, "Počkat, jak se to mohlo stát?"
- Nerozumím tomu. - Vždyť ani já.
- Hej! - Michaeli.
- Máš čas? - Jasně.
Máme problém s článkem "Jarní úpadek".
Právě jsme dostali dopis od Davida Keena. Vedl tu konferenci.
- Vznesl... - Jsi na mě naštvaný?
Vznesl pár vážných obvinění. Potřebujeme pár odpovědí.
Dobře. Poznámky mám doma.
Za dvacet minut jsem zpátky. Není to moc pozdě?
Máš v nich něco o minibarech? Mohlo by to pomoct.
Myslím, že ano. Ne, jsem si jistý. Proč?
Tvrdí, že Omni Shoreham vůbec minibary nemá.
- Výslovně to řekl. - Viděl jsem je.
Po celé místnosti byli lahvičky s alkoholem.
Dobře. Pošlu na to Aarona a Roba,
ať to znovu prověří.
- Já si jdu pro poznámky. - Díky.
Promiň, dokončíme to později.
Ne, já to chápu. Děkuji.
Co se děje?
No tak spusť.
Keen měl pravdu, Michaeli.
Pohnojil jsem to.
Udělal jsem obrovskou chybu.
Nevím, co na to říct. Jestli mám rezignovat, tak jo.
Řekni mě, co se stalo.
V hotelu Omni Shoreham nemají minibary.
Myslím, že jsem viděl ty lahvičky a domyslel si to,
což jak vím, bych nikdy neměl.
Je mě to opravdu líto.
Ti kluci pili z půjčené chladničky.
Mini chladničky.
- To je všechno? - Ano.
- To ostatní je pravda? - Samozřejmě.
Běž domů, Steve. Nemusíš rezignovat.
- Opravdu? Nezlobíte se? - Samozřejmě, že ne.
Chcete moje poznámky?
Dobrou noc.
Díky, Michaeli.
Díky za podporu.
To šéfredaktoři dělají.
Dobrou.
Dobrý, recepci, prosím.
Potřeboval bych nějakou informaci.
Mají pokoje ve vašem hotelu mini bary?
A mohl bych si něco takového půjčit...
nějakou mini chladničku?
Opravdu? Děkuji pěkně.
A ona říká, "Ten večer jsem Venona Jordana nepozvala,
protože mými čestnými hosty byli děvčata z Smith College.
Některé z nich byli panny a chtěla jsem, aby to tak zůstalo."
A ty to chceš použít v článku?
Sakra, Alecu, když já nevím.
George je přece taková důstojná publikace.
Nechtěl by jsi tam mít nějaké klepy, že ne?
Ne, určitě ne.
Jasně, že to tam bude.
Díky Steve. Díky tobě budu vypadat velice moudře.
Fritos mě nebezpečně docházejí.
Hned jsem zpátky.
Nemůžeš se tady celou noc schovávat, Amesi.
Můžu se tě na něco zeptat?
Na co?
Našla jsem to v mrazáku.
Říkala jsi, že nenávidíš, když má na oslavách dietní Cola
pokojovou teplotu. Když ji chceš pít studenou,
musíš do ní dát led, a potom je moc vodová. Nepamatuješ se?
Ano, pamatuji, ale...
Řekla jsem to před lety.
Steve?
Už musím jít, ale díky za pozvání.
Dík, že jsi přišel.
Pivo podle abecedy, paráda.
- Šťastnou cestu, Alecu. Kdo to je?
Zástupce šéfredaktora v George.
Odkdy se bavíš s George?
Nebavím.
O nic nejde.
Jestli klesnou ještě trochu níž,
nerozeznáš rozdíl mezi Time a People.
Takže je mezi nimi rozdíl.
Přesně tak. Díky, Steve.
Co?
Jsi na mě naštvaná?
Říkala jsem ti, že na tu otázku nebudu odpovídat.
Nejsem tvoje vychovatelka.
Myslela jsem, že jsme si to už vyjasnili.
Nemůžeš jít na práva.
Nechceš jít na práva, pamatuješ?
Vím. Ale je to večerní škola. Nepřestanu pracovat.
Jen to odložím. Hned jsem zpátky.
Ne, chci o tom mluvit.
Říkal jsem ti, to mí rodiče. Jasné?
Nikdy s tím nepřestanou.
Jestli tam nepůjdu, nenechají mě dělat novinařinu.
"Nenechají"? Stephene, máš dvacetčtyři roků!
Nevíš jak to chodí tam, kde jsem vyrůstal, Caitlin.
Mají tam pravidla.
Když není tvůj syn doktor a nebo právník, nerozhrnuj závěsy.
Píšeš do zkurveného The New Republic.
Není to dost dobré?
Ne v Highland Parku.
- Promiň... - Přestaň se za všechno omlouvat!
Četla jsem tvoji poštu. Ty by jsi měl být naštvaný na mě.
Ne to nejsem.
Vyhodíš to, že?
Nemůžu. Promiň.
Každá rozhlasová stanice o tom mluvila...
Mike Tison kousající Evandera Holyfielda.
A měli být zaměřené na zprávy,
tak jsem je v úterý začal obvolávat,
a nakonec se do jedné dostal.
Stanice o Bibli v Kentucky.
Přesvědčil jsem vysílatele,
že jsem psycholog,
který se "specializuje na mezilidské kousání".
Řekl jsem mu, že jsem udělal rozsáhlý výzkum
o lidech, co odkusují maso pod vysokým tlakem...
A co na to oni?
Pustili mě do éteru, telefonovali mě čtyřicetpět minut.
Bože!
Kde potkáš takové lidi?
Je to hloupý, vím. Je to blbý.
Asi to nechám tak.
Znamená to, že mě s tím pomůžete?
Proč? Copak skládáš zkoušky?
Dobře, pojďme dál.
Chucku, co pro nás máš?
Je těžké tomu porozumět.
Velmi těžké.
Dobře.
Článek začnu na Haiti,
a půjdu do...
Nazdar. Nenechte se rušit.
- Nazdar, Marty. - Michaeli.
Na pár dní pojedu do Port- au-Prince.
Marty Peretz, náš šéf, je trošku vystrašený.
A co uvozovky a datumy? I ty máme zakroužkovat?
Jen to dokončíme, jo?
Co to sakra je?
Marty nám poručil zakroužkovat všechny čárky v posledním vydání,
aby nám ukázal, jak jsme je použili nesprávně.
Co?
Říkal, "Čárky by měli být spárované."
Zdá se, že bylo plné chyb s čárkami.
- "Plné"? - Tak to povídal.
Chápu.
Nejsem naštvaný, Marty. Jsem z tebe zmatený.
Ti lidé dělají dlouhé hodiny za špatný plat.
Zaslouží si poděkovat,
ne jeden z tvých světoznámých výbuchů hněvu.
Raději odejdu než bych tě nechal takhle se na nich vyřádit znovu.
A udělám to. Rozuměl jsi?
Dobře. Děkuji.
"Velká debata o čárkách" je minulostí,
takže se všichni vrátíme do práce.
Jsou dobří šéfredaktoři, a jsou špatní.
Dostanete oba.
Doufám že jednou,
aspoň jednou, dostanete opravdu velkého.
Velký šéfredaktor brání své autory,
proti všem. Povstane a bude za vás bojovat.
Michael Kelly byl takový šéfredaktor.
Měl takovou odvahu.
A doplatil na to.
Prosím?
Nazdar Chucku, tady je Marty Peretz. Nevyrušuji?
Jasně že ne, Marty.
Jsem teď v nezáviděníhodné situaci.
Myslel jsem, že by jsi mě mohl pomoct.
- Jasný. - Jde o Mikea.
- My...
se už delší čas nedokážeme domluvit.
Ladění časopisu, myslím... že se stalo příliš nechutným.
Odchýlil se od tradic, díky kterým se stal skvělým.
A... chci to změnit.
Rozumím.
Chtěl bych, aby jsi ho nahradil. Aby jsi se stal šéfredaktorem.
Šéfredaktorem?
Chci ho překvapit. Mike ještě o ničem neví,
a řeknu mu to tak dva, tři dny předtím.
Do té doby to bude muset zůstat mezi námi. Jo?
- Marty, Mike je přítel. - Toho si cením, Chucku.
Ale nemůžu ho vyhodit dřív, než budu znát jeho nástupce.
Kvůli kontinuitě. Musí to tak být.
Musím si to promyslet.
Musím si o tom pohovořit s Caterinou.
Jasně, jasně. Poslouchej...
Marty, myslel jsi na následky které to bude mít?
Cítí se velmi...
mnozí jsou mu oddaní.
Ano, hlavně kvůli hádkám se mnou.
Mě tak oddaní nejsou. Jestli to bude vypadat, že...
Zítra se zastavím. Projdeme si to detailně.
- Zavoláš mě do hotelu? - Jo.
Vážím si toho, Chucku... tvé mlčenlivosti.
- Dobrou noc. - Dobrou, Marty.
Právě jsem mluvil s Martym,
a byl jsem s okamžitou platností propuštěn.
Budovu opustím v sedmnáct hodin.
Chuck Lane mě nahradí.
Chuck není žádný šéfredaktor.
Je to sotva novinář.
Je nemožné, abych pod ním pracoval.
Měli jsme předvídat, že se to stane...
způsob, jakým se smál, když Marty vykládal vtipy.
Nebyli vůbec vtipné, ale Chuck se mohl potrhat. Je to intrikán.
A je upjatý a nudný.
A drzý. Takový drzý byl vždycky,
když jste si chtěl ověřit fakta z jeho článků?
Promiňte, ale máme povinnost uvádět fakta neupravená.
Dobře, nepřehánějte to.
Pořád je to super časopis, stále je to důležitý časopis.
A... v pondělí ráno ho povede.
Budu zvracet.
Jasně. Pojďte mě vyprovodit.
Jen jsem vám všem chtěl znovu poděkovat. Vážně.
Miloval jsem to tady.
Hodně štěstí, Miku.
I tobě, Chucku.
Ahoj.
- Čau. - Čau.
Je...
mě líto, co se stalo, když odešel.
Nevěděl jsem, co mám udělat.
Díky.
Jestli chceš pomoct s těmi krabicemi, budu v kanclu.
Chuck se do toho pustil,
a ta práce, se vůbec po prvé,
začala práci podobat.
Ale budu nespravedlivý.
Pravdou je, že pokud byl šéfredaktorem, napsal jsem čtrnáct článků.
A ten poslední,
byl nejvýznamnější.
Zajímá se někdo o hackery?
Protože já jsem se setkal s takovým klukem, Ianem Restilem.
Největší počítačový maník všech dob.
Naboural se do databáze společnosti Jukt Micronics,
a vložil tam obrázky nahých žen
a plat každého zaměstnance Jukt-u na jejich stránce s poznámkou,
"Byl tady Velký Zlý Biotický Chlapec!"
Paráda.
Chlapíci z Jukt-u se rozhodli, že bude lacinější najmout si
ho jako bezpečnostního poradce, než by ho měli sami zastavit,
takže se s ním minulý týden setkali v hotelu,
kde se konala Národní konference hackerů.
Byl tam prezident Jukt-u,
Restil, jeho matka a Restilův agent.
Ne...!
Ano, i hackeři mají agenty.
Seděl jsem s nimi za stolem.
Restil vysypal všechny svoje požadavky.
- Chci Mazdu... - "Chci jet do Disney Worldu"
Chci první sešit komixu X-Men.
- "... doživotní předplatné Playboye." - Přidejte tam i Penthouse.
A oni respektovali každé jeho slovo.
Promiňte pane, že vás přerušuji.
Můžeme vám vyplatit víc peněz a ten komiks si kupte sám.
A až budete mí správný věk,
můžete si koupit auto
a erotické časopisy sám.
Špica.
A potom, po setkání,
se vrátil na tu konferenci, a všichni ti hackeři tam stáli
a oslavovali ho jako rockovou hvězdu.
Potom Restil vyskočil na stůl a křičel...
Chci Mazdu!
Takhle vrtěl bokama, "Chci Mazdu!
Chci svoje Playboye! Chci svůj výlet do Disney Worldu!"
Dejte mě prachy!
"Dejte mě prachy!"
Od té doby už dvacetjedna států
přijalo verze zákona zvaného
"Jednotný zákon počítačové bezpečnosti."
Kterým jsou dohody, mezi hackery
a společnostmi o imunitě trestné.
Mezitím, Restilův agent získal třista klientů,
jednomu z nich byl vyplacen milion dolarů...
a "monster truck".
To je neuvěřitelné.
Je to blbý, já vím.
Nejsem si jistý, jestli to dokončím.
Hackerské nebe
Kanceláře Forbes Digital New York
Středa, 6.květen 1998
Do prdele.
Volal jsi mě?
Ano, volal.
Proč jsi s tím nepřišel ty?
Jo. No, to...
Nevím.
Hledej: Jukt Micronics
Nic jsem nenašel.
Ahoj.
Říká se "dobodat" a nebo "pobodat"?
Říká se, "naval zpátky můj článek."
Adame...! Nepočká to?
Jo. Promiň.
Jde jen o to...
že ten článek v New Republic je skurvenej výmysl.
Začal jsem hledat "Jukt Micronics",
který by měl být největší softverovou firmou v Kalifornii.
Prošel jsem každý vyhledávač, nic jsem nenašel.
Tak jsem zavolal na informace z telefonními čísly.
Neexistuje žádný záznam o "Jukt Micronics".
Zkusil jsem daňový úřad v Kalifornii,
společnost s takovým jménem
nikdy neplatila daně.
Zkusil jsem státní dozor,
taková společnost nikdy nežádala o licenci.
Potom jsem zavolal pár známým hackerům,
zeptal jsem se, jestli slyšeli o "Národním shromáždění hackerů",
nebo o hackerovi "Velký Zlý Biotický Chlapec".
Nic. Dokonce jsem hledal Iana Restila.
Neexistuje o něm záznam v D.C., Virginii, Marilandu.
Není záznam o tom, že by chodil do školy.
- Chceš ještě víc? - Prosím.
Joe Hiert byl v tom Glassově článku popsán
jako bývalý basketbalový agent,
no ale nikdo s takovým jménem nebyl v seznamu NBA
a žádný z těch hackerů ho nezná.
Prověřil jsem dokonce jména všech státních...
Jen si dám kávu.
Prověřil jsem jména všech citovaných státních zaměstnanců,
se seznamem všech státních zaměstnanců
v celých státech. Žádný z nich tam nebyl.
Je tam ale jedna pravdivá věc.
Co to je?
Zdá se, že v Unii je stát jménem Nevada.
Davide.
- Proboha. - Promiň, Stephene.
Jen jsem chtěl vědět, jestli jsi to už četl. Bylo to tady.
Nezlob se na mě.
Stephene, roztrhal jsi to.
Snažím se tě ušetřit výprasku.
Máš tam neoznačené citace.
Tvrzení jsou nejistá. Mám na mysli...
Bod obratu na Ministerstvu dopravy
byl slabých 41,2%. Ověřil jsem si to.
Jasně, že jo.
Rob a Aaron by tě za to zabili.
Tohle je The New Republic, pamatuješ?
K tomu se nesnížíme. Když si nebudeš jistý, neodevzdáš to.
Dobře.
Dones mi potom poznámky, projdeme je společně.
Docela se mě to líbí.
- Opravdu? - Opravdu.
Vrať se do práce. Podatelna potřebuje vydrhnout.
Dobře. Díky, Stephene.
Máte jeden nový vzkaz. První vzkaz.
Ahoj Stephene, tady je Adam Penenberg, z Forbes Digital Tool.
Právě jsem dočetl tvůj článek o hackerech.
V první řadě, gratuluju.
Každému, kdo ho četl se líbil.
Ale chtěli by jsme o tom napsat, takový druhý pohled,
něco jako reportáž "z druhého dne"...
a mám problém najít toho Iana Restila.
Mohl by jsi mi dát jeho telefonní číslo?
Myslím, že je dobře, že jsi se o to pokusila.
Má to dobrý rozsah. Ale...
Nemyslím, že jsi se do toho vložila celá.
- Teda... - Můžu?
Přemýšlím, proč odcházíš od toho, v čem jsi dobrá.
Všimla jsi si
jak často zvoní Stevovi telefon?
Viděla jsi ty vydavatele na "Večeři korespondentů"?
- Jak se okolo něho točili? - O to ti jde, Amy?
Aby ti pár vydavatelů lezlo do zadku?
Ano. Ano, chci.
Caitlin, na volné noze
vydělá dvakrát tolik.
Lidi už nechtějí politické články.
Chtějí faleš, přikrášlení, humor.
Ale Amy, ty nepíšeš zábavně.
Je to trošku zábavné...
že?
- Hledám Steva. - Je u sebe.
- Máš chvíly čas, Steve? - Jistě.
Máš telefony na svoje zdroje z článku "Nebe hackerů"?
- Jo, ale doma. - Můžeš mě je donést?
Samozřejmě. Udělal jsem něco? Zlobíš se na mě?
Ne, jen potřebuju ta čísla.
Dobře.
Snažím se být klidná, ale...
znáš "Jednotný zákon počítačové bezpečnosti", z toho článku?
Měl být projednán v jednadvaceti státech?
Prošla jsem jich padesát... ale takový zákon není.
Nádhera.
A Julie Fartwork, z "Počítačového centra pro bezpečnost"?
Nejsem si jistá, jestli také existuje.
Také Jim Ghort z "Centra pro mezistátní on-line vyšetřování".
Nenašel jsem nic
o "Národním zhromáždění hackerů" nebo Franku Julietovi.
Ty brďo.
Víš, proč je to výborné? Teda, vidíš v tom tu ironii?
The New Republic, nejsnobštější plátek na trhu...
"letový časopis v Air Force One..."
a jejich hvězda je úplně oblblá bandou hackerů.
Ani Bůh by to nenapsal lépe.
- Adame? - Ano?
Je šance, když na tom makám,
že bych pod tím mohla být podepsaná s tebou?
Na to zapomeň.
Jsme na zakázaném území, Adame...
on-line časopis jde po krku gigantovi.
Měl by jsi mít někoho po ruce, aby si odnesl tu kritiku
v případě, že to nevyjde.
- Sakra, to je dojemné. - Ty jsi zavalený prací.
Máš zpoždění s článkem o Kim Poleseové. Vím, uzávěrka je v pátek.
Já to stihnu.
Všechno na čem dělám je tak... bezvýznamné,
a tohle je senzační.
Andy... ne.
Není to, jako by jsi na to přišel sám. Kambiz ti ho podal.
Kdybych nebyla u zubaře, byla bych slavná já.
Proč se teda... nepodělíš o ten poklad? Do pytle!
Vyznělo to hůř, než jsem si myslela. Promiň.
- Nazdar. - Nazdar.
Dostal jsem e-mail od Iana Restila.
Bude složité, tě s ním spojit,
minimálně do příštího týdne. Tohle je jeho e-mail:
"Tvůj článek mě posral dohodu, nechci s tebou m..."
- Asi tím myslel... - "Nechci s tebou mluvit."
"Jsem na dovolené s rodiči. Tak mě dej pokoj."
Kteří rodiče by jeli s dítětem na dovolenou začátkem května?
Dobrá otázka.
Měl by jsi znát jeho mámu. Je trochu divná.
Tohle je jeho adresa, kdyby jsi mu chtěl napsat sám.
Tady jsou moje poznámky.
Tady je číslo na Národní shromáždění hackerů.
Nebuď překvapen, když uslyšíš ponuré, hluboké dýchání.
To je, co já vím, jejich uvítání na záznamníku.
Neptej se mě proč.
A tady je číslo do Jukt Micronics.
Prezident se jmenuje George Sims.
Nevím, proč s tím měl ten Penenberg takové problémy,
ale však víš.
To je link na jejich stránku.
Nemůžu najít číslo na Joea Hierta.
Hledal jsem ho po celém domě. Někde ho tam mám. Vím to.
Donesu ho zítra, jestli ti to nevadí.
- Jasně. - Dobře.
Je to Restilův agent.
Můžu... Nechám tě osamotě.
Ne. Sedni si. Šestsetpadesát, to je v Palo Alto?
Ne, Silicon Valley.
Pravděpodobně se ozve záznamník, tak jako mě.
Dovolali jste se do Jukt Micronics.
Zanechejte prosím vzkaz.
Tady je Charles Lane, volám z časopisu The New Republic
ve Washingtonu, rád bych mluvil s Georgem Simsem.
Už mají naše číslo.
Myslím, že číslo máte. Děkuji.
Promiň. Bavili jsme se miliónkrát.
Na tom záznamníku je jeho hlas.
Je tak pracovitý,
že ani sekretářku nenechá nahrát vzkaz.
Kdo je další?
Penenberg.
Aha.
Tady je Adam.
- Nazdar, tady je Chuck Lane. - Nazdar, Chucku.
- Mám pro tebe číslo. - Číslo koho?
Georga Simse z Jukt Micronics. Máš pero?
Samozřejmě.
Díky.
To je číslo do Jukt Micronics.
Dovolali jste se do Jukt Micronics.
Zanechte prosím vzkaz.
Udělej pro mě něco.
Zavolej tam ve stejnou dobu jako já.
- Připravená? - Ano.
Volej.
Dovolali jste se do Jukt Micronics.
- Zanechte prosím vzkaz. - Co tam bylo?
- Záznamník. - Já mám obsazený. Zavěs.
Skus to znovu.
Vytáčej.
Obsazeno.
- Dovolali jste se do Jukt Micronics. - Záznamník. Zavěs.
Obrovská softverová společnost s jedinou linkou?
Jak se máš?
Dobře.
-Má skoro 39,5. - Sakra.
Tak pojď, hochu.
- Mám ho umýt? - To by bylo super.
Jasně.
Jak ti je?
Prosím?
Tady je Charles Sims. Můžu mluvit s Charlesem Laneem?
Počkejte chvilku, prosím.
Zlato, volá George Sims.
Aha.
Podržím to.
No tak, zlatíčko. Ano, ano.
Prosím?
Tady je George Sims, z Jukt Micronics.
Mluvím s Charlesem Laneem?
Díky za zavolání, pane Sims.
Nemám moc času. Máme tady oslavu.
Jestli chcete, abych okomentoval ten váš článek,
tak nemám co,
jedině, že jste to nikdy neměl pouštět ven.
Mělo to zůstat tajemstvím,
a váš reportér to moc dobře ví, ten Glass.
- Volám jen kvůli potvrzení. - Já nic nepotvrzuju.
Na konec bych byl rád, kdyby jste na to zapomněli, jasný?
Haló?
- Nazdar. - Davide.
- Promiň, Steve. - Do prdele.
Nechtěl jsem tě vylekat. Nedáš si kávu?
- Co tady děláš? - Nadělávám.
Pracuju na tom článku, aby jsi ho zase neroztrhal.
- Děkuju. - Nemáš zaco.
Vždycky se zapomenu zeptat. jak jde studium?
V pohodě. Jen... toho mám moc.
Máš toho moc. Jasně.
Dobře. Měl bych se k tomu vrátit.
- Nepotřebuješ ještě něco? - Ne. Dobrou noc, Davide.
Dobrou. Díky, Steve.
Vezmu to.
- Prosím? - Chucku? Tady je Steve.
Nazdar, Steve.
Promiň, že volám tak pozdě.
Jen jsem přemýšlel...
jestli ti nevolal ten chlapík z Juktu? Georg Sims.
- Volal. - Seděl jsem tady,
a uvědomil jsem si, že jsem mu dal tvoje číslo domů
a ani jsen se tě nezeptal. Chtěl bych se ti omluvit.
- To je v pořádku. - Je to debil, že?
Nevím, moc rychle zavěsil.
- Jsi doma, Steve? - Ne. Proč?
Nechal jsem ti vzkaz.
Ti chlapi z Forbesu si chtějí znovu popovídat.
Konferenční hovor bude v devět hodin.
Dobře. Vypadá to super.
Jo?
- Dobrou, Chucku. - Uvidíme se ráno.
To je divné.
Pátek, 8. května, 1998
Dobré ráno.
Nazdar.
- Chceš se zasmát? - Jasně.
- Web Jukt Micronics. - Výborně.
Přejde tě to, až uvidíš, co tam je.
Zdá se, že se to panu Simsovi nelíbý.
A tohle jsem z nějakého důvodu našel v chladničce.
Agent Iana Restila, Joe Hiert.
JOE HIERT Super-Agent-Pro-Super-Blbce
Chtěl bych si na chvíly odpočinout.
Do světa žurnalistiky nesmíte vstoupit bez toho aby jste si uvědomili,
jak se články upravují v časopisech jako "TNR".
Tohle je systém, který si Michael Kelly přinesl z The New Yorkeru.
Třídení test mučením.
Když je článek dobrý, jen se tím vylepší.
Když je slabý, čeká vás dlouhý týden.
Článok je přijat a jde k staršímu redaktorovi.
On a nebo ona, ho v počítači upraví,
potom zavolá autora, který si to prohlédne.
Potom to jde k dalšímu redaktorovi a autor si ho znovu prohlédne.
Potom projde kontrolou faktů, kdy se každý fakt...
každý datum, název,
místo nebo tvrzení je prověřeno a potvrzeno.
Potom jde k pomocnému redaktorovi, který ho opět prohlédne.
Potom jde k právníkům, kterým musí znovu předložit důkazy.
Marty se na to podívá také. Zajímá se o každý komentář,
který se vydává.
Potom jde do výroby, tam ho zarovnají do soupců a přepíšou.
Potom se znovu vytiskne, pošle autorovi,
pomocnému redaktorovi, redaktorovi číslo jedna,
redaktorovi číslo dvě, ověřovači faktů, potom autorovi
a naspět do výroby.
Mezi tím si to znovu a znovu čtou právníci,
hledají červené značky, cokoliv, co se zdá nevysvětlené.
Když jsou spokojení, vytiskne se to a jede to znovu.
Každý redaktor, ověřovač faktů... všichni to přejdou ještě jednou.
Většina z vás začne jako asistenti.
Asistenti hodně ověřují fakta, takže si dávejte pozor.
V systému kontroly faktů je díra.
Velká.
Ve většině případů se dají fakta porovnat s nějakým zdrojem.
Když je článek, řekněme o etanolových dotacích,
můžete porovnat rozpory se záznamem z Kongresu,
veřejnými publikacemi, Lexis Nexis
a záznamem z C-SPAN.
Ale u jiných článků,
jsou jediným dostupným zdrojem
poznámky poskytnuté reportérem.
Steve?
Tohle mě nepřijde jako pravá vizitka.
Ano, já vím. Ten chlap je takový šašek.
Ani pořádné vizitky si nenechá udělat.
Dobře.
- U mě v devět, jo? - Jasně.
Dobré ráno.
Je tady pár lidí, které nemůžeme najít...
Julie Farthwork, Frank Juliet
a agent Iana Restila, Joe Hiert.
Volali jsme na ty čísla, všude byli jen záznamníky.
A e-maily se vrátili s poznámkou "Adresa neexistuje" nebo "Konto bylo zrušeno".
Opravdu? Protože já jsem jim každému mailoval milión krát.
Hiert je on-line celý den.
Volal jsi jim a zastihl jsi je osobně?
Ne, vždycky jsem zanechal vzkaz
a oni se mě ozvali.
A odkazy v článku na právníky v Nevadě.
Hovořil jsi jen s Jimem Ghortem?
- Ano. - Máš na něho číslo?
- Jo, určitě. - Mimochodem, na jakém základě
jsi napsal, že Jukt Micronics byla velká softverová firma?
Nenapsal. To se tam dostalo při editování a nebo přepisování.
Na hackerské konferenci jsi potkal manažery Juktu...
Ta část článku není správná.
Nikdy jsem nebyl v Restilově domě.
Nebyl jsi v Restilověm domě s manažery Juktu?
Ne, nechtěl jsem naznačit, že ano.
Promiňte. Dostali jste ten fax?
Ano, dostali.
Myslím, že ta adresa se skomolila. Nemůžeme najít tu stránku.
- Mám vám ji přečíst? - Jasně.
Je to "members.aol.juktn.html".
- Moment. Bylo to "M"? - Jak prosím?
Po Jukt, je tam "M", jako Micronics?
Ne, bylo tam "N", jako "Nefunguje."
- Skus "M". - Dobře.
Promiňte, spěchal jsem.
Samozřejmě.
Premýšlím nad tímhle, Stephene.
Proč by si velká softverová firma zakládala stránky tam,
kam mají přístup jen klienti AOL, to je v rozporu s celým webem?
Nemám potuchy.
Já nemám web, takže o tom skoro nic nevím.
Věřím, že se v tom vyznáte lépe.
Dobře. Zdá se...
že jsme se dostali na jejich stránku.
Musím říct, Stephene...
že mě to připadá velice podezřelé.
Jak to?
Upřímě řečeno, nevypadá to jako opravdová stránka.
Vypadá, jako stránka, která má někoho oklamat.
V počítačích se nevyznám. Může se na to někdo podívat?
- Samozřejmě. - Žádný problém.
Tak lehce, až je to neuvěřitelné.
Pořád chcete to číslo na Jima Ghorta? Našel jsem ho v poznámkách.
Jasně.
Takže, 605 84...
- Počkej. - Prosím?
6-0-5, to není v Nevadě.
Aha.
Asi to mám pomíchané s dalším zdrojem.
Je mě to líto. Víte, co to bylo?
Jim Ghort byl chlápek, který mě řekl o těch právnících.
Nevím, na co jsem myslel. Hned to bude...
Steve.
Dej mu to číslo.
Ten chlapec to jenom hraje.
Dobře, Stephene, vzhledem k tomu,
jak důvěryhodný je ten příběh?
Neoficiálně?
Jak chceš.
No, neoficiálně...
některé z těch věcí...
webová stránka...
nápad, že jsem se s nimi bavil jen přes záznamník...
to, že oni pořád volali mě...
se mě předtím nezdálo divné, ale zjevně,
v tom příběhu jsou nesrovnalosti. Vy jste na ně poukázali.
Část z toho byla členěná způsobem...
Takže... teda...
vzhledem k tomu všemu...
prostě...
Začínám si myslet, že jsem byl podveden.
A potom skončil,
když mě v podstatě hodinu nechal vyšetřovat.
A říkám, "Chucku, co se děje?
Proč jsi se mě nezastal?"
On na to, "Promiň Steve, musím chránit časopis.
- jsem šéfredaktor." - Typické.
Choval se jako idiot. Zdá se, že jsem skončil.
Ano, tady je Kambiz.
Můžeme si popovídat? Jako šéfredaktoři?
Jasně. Tak spusť.
Úplně neoficiálně, jako dva lidé?
Samozřejmě.
Přišli jste na něco, co ten nešťastný kluk udělal,
ale stále nevím, co s tím uděláte.
My nejsme krvelační žurnalisti.
Nechci strapnit tebe nebo The New Republic.
Nejde mě o mě nebo časopis. To je fér.
Ale je tu ten kluk, který to v podstatě,
úplně posral. To je senzace.
Jeho reportáž byla slabě podložená, to víme.
Ale chceme to vyřešit interně,
tak jako vy.
Vypustíme něco
jako "Byli jsme oklamáni,
a nějací šikovní hackeři vytvořili iluzi."
Nemůžu vám poručit, co máš vytisknout.
Jste novináři.
Ale... mohlo by mu to ublížit. Jeho kariéře.
Rozumím, Chucku. Vážně.
Doufám, že kdybych udělal takové chyby,
lidé by ke mě byli také schovívaví.
Ale...
ale rozbalíme to v plné parádě.
Musíme.
A když to vydáme, budeme chtít váš komentář.
Vzhledem k tomu, co se stalo,
jak silně budeš tu reportáž bránit?
Prověřuju to.
Vždyť to není tak strašné. Oklamal tě zdroj.
To se stává. Vytiskne se oprava a bude to.
Tvojí kariéře to neublíží, Steve.
Kdyby jsi se nerozptyloval školou,
- možná by se to nestalo. - Já vím, musím to skončit. Hned.
Můžeme si promluvit, Steve?
O čem?
Mezi čtyřma očima.
Musíme zajít do Bethesdy.
- Proč? - Chci se setkat s Joem Hiertem.
Už jsem ti říkal, nikdo neví, kde je.
Kdyby jsme zašli do hotelu, kde se setkal s Restilem a Simsem,
někdo si na něho vspomene, a nebo bude mít stopu...
Byli tam stovky lidí, jasný?
Lidé z Forbesu tě chtějí potopit.
Mají velké pochybnosti o některých skutečnostech z toho článku.
- Ty to víš. - Ano.
Zítra to chtějí pustit na webu.
- Aha. - Jasné?
- Jo. - Takže...
- Steve? Steve. - Ano?
Když najdeme Hierta,
můžu je na den, dva zdržet.
- Dobře. vezmu si poznámky. - Dobře.
- Tak pojďme. - Pojďme.
Seděli jsme tady.
Tady seděl Restil, vlevo seděla jeho matka.
Hiert... promiň, seděla vpravo.
Tam seděl Hiert,
ale Restil ho chtěl mít blíž, tak si posunul židli.
Tady seděl Sims. Vedle jeho právník.
Zapomněl jsem jeho jméno, mám ho zapsané.
Tady někdo kouřil,
tak Restilova matka naléhala, aby jsme se přemístili.
Tam.
Konference hackerů byla blízko, že?
Ano, ve vedlejší budově.
Nepamatuji si ten článek. Kolik lidí tam bylo?
Vypadalo to na stovku, možná dvě. Mám to zapsané.
Dvěstě lidí? Tady?
Jo, přišli a odešli. Většinou to byli děti.
Mě se to nezdá.
Vím jen, že jsem tady byl.
Všichni jsme tady byli.
- Promiňte, můžu vám nějak pomoct? - Ano, to můžete.
Pátráme po konferenci, která tady byla před pár týdny.
Počítačoví hackeři. Pamatujete se na něco takového?
Jste si jistý, že jste na správném místě, pane?
- Ano, jsme. - Proč?
Budova je v neděli zavřená.
Vím jen, že jsem tady byl.
Ta konference tady byla.
Proto tady Restilovi zůstali jen pár minut.
Protože nebylo možné se sem dostat.
Tak šli na večeři, kde potkali Ianovi hackerské přátele.
Děkuju.
- Kolik? - Co?
Bylo lidí na večeři. Kolik?
Asi deset, myslím. Se mnou.
Ian si vzal i sako.
- Byl tam i Hiert? - Jo.
- Je to blízko? - Ano, přes ulici.
Dobře, pojďme tam.
Nelíbí se mě, jak se mnou jednáš, Chucku.
Jako by jsi se se mnou nechtěl ani bavit.
- Tady je to? - Jo.
Nic zlého jsem neudělal, jasný? Nic špatného.
Viděls moje poznámky, všechno tam bylo.
Byl jsem podveden, napálen, promiň. Proč si na mě takový?
- Bylo vás deset? - Ano.
- Na večeři? - Ano.
V neděli zavírají ve tři.
Ano, vím. Málem nás nepustili dovnitř. Jasný?
Bylo něco před třetí
a Ian se skoro rozplakal, tak nás pustili.
- Na večeři? - Můžeš se jich zeptat sám.
Uvidíš, jestli by udělali oslavu v 14:58,
a odpověď je ano, protože tehdy jsme sem přišli.
I ti lidé z Forbesu budou mít tenhle nápad,
budou se hrabat v hotelových záznamech.
Mají tam kamery a oni si to ověří.
Já jsem nic neudělal, Chucku!
Už by jsi s tím měl přestat!
Steve...
no tak, každý může udělat chybu.
Tak to není, Chucku!
Cítím se dotčený.
Jsi můj šéf, měl by jsi mě podporovat,
a teď věříš jim a ne mě.
Měl by jsi mě podporovat!
Kritika prezidentova programu byla...
Nech to vypnutý.
Promiň, že jsem tam na tebe křičel.
Chucku?
Steve!
- Zaparkuj. - Dobře.
Dobře.
Jsem pod takovým tlakem.
Chucku, nechtěl jsem nikomu způsobit problémy.
Dobře. Dobře.
Byl jsi na té konferenci?
Ne.
Měl jsem to opsané z tolika zdrojů,
myslel jsem, že jsou spolehlivé. Jasný?
Chtěl jsem, aby to vypadalo jako svědectví,
kvůli přibarvení... jsem řekl, že jsem tam byl.
A všechno, co jsme řekli Fobresu...?
Je mě to líto, Chucku.
Prostě jsem spanikařil.
Jestli chceš, abych řekl, že jsem si to vymyslel...
Řeknu to. Jestli ti to pomůže, řeknu to.
Chci jen slyšet pravdu, Steve.
Dokážeš to?
Můžou se vyskytnout aspekty, které jsi nezvážil.
- Proč ho obhajuješ? - Nikdo ho neobhajuje, Chucku.
- Jasně, že ho bráníš. - Je to kluk.
Sfalšoval si poznámky. Popřemýšlej o tom.
Víš co? Sedl si,
a rukou napsal několik vymyšlených citací
a dal je jako zdroj na ověření faktů.
- Tebe to neuráží? - Jasně, že jo.
Lhal svému šéfredaktorovi. I to by tě mělo urážet.
Je to zmatený, roztržitý kluk, Chucku.
Na několik měsíců ho suspenduj, ale nenič ho.
Suspendovat ho...
Musíme uvážit i politické činitele...
zbytek zaměstnanců, způsob, jakým jsou spřízněni.
- To všechno už vím. - Chci tím říct,
že jestli ho vyhodíš, někteří z nich odejdou také.
Nejsem si jistý, jestli večer budeme ještě časopisem.
- Caitlin. - Teď ne, Davide.
- Jak se má? - Je z něho troska.
- Chci, aby sem přišel. - Na to je příliš vystrašený.
Myslí si, že ho chceš zničit. Uvědomuje si, že to bylo otřesné.
Ví, jak moc to pohnojil.
Nejvíc ho štve, že ti lhal, Chucku.
Věděl, že to budeš brát jako pohrdání
místo činu v panice.
Pomysli na tu zátěž, kterou snášel... všechny ty hodiny.
Devět měsíců nespal víc než dvě hodiny.
Odflákl to a lhal, aby zakryl stopy.
- Je mu z toho na nic. - Caitlin...
budova, kterou popsal, vůbec neexistuje.
Prostě si to vymyslel.
Takže...?
Je jasné, že potřebuje pomoc.
- Potřebuje pomoct. - Pošli ho sem.
Nemůžeš ho vyhodit.
Myslím, že to nepřežije.
Ty nechápeš, že jsme všechno, co má?
Nesmíš ho vyhodit, Chucku.
Díky, Lew.
Necháte nás na chvíli o samotě?
Chuck nevyhodí Steva...
Jen ho suspenduje na dva roky.
Myslím, že dám výpověď. Caitlin
ODESLAT
...zatopený sklad,
a víš, bez... Steve.
Co tady děláš?
Jsem mrtvý.
Teda, skončil jsem.
Nikdo mě už nikdy nezaměstná, že?
Byl jsem povrchní, že jsem jim tak věřil.
A potom jsem o tom lhal.
Chuckovi, všem těm lidem...
Nenáviděl mě celou dobu.
Jsem si jistý, že to není nic osobního.
Ne?
Chuck měl v hlavě seznam...
lidí "Michaela Kellyho".
Několikrát,
jsem říkal věci, které jsem neměl...
o tobě.
A mám to.
Proto mě chce zničit.
Musím ti říct, že na to má právo.
To co jsi udělal, je důvod k propuštění.
Já vím, neříkám, že ne.
Udělal jsem hrozné věci.
Ale veř mě, Chuckovi to je jedno.
Trestá mě za moji oddanost tobě.
Jsem takový blbec.
Kdo mě teď přijme?
Musím se tě na něco zeptat.
"Uvařil" jsi něco, když jsem byl já tvůj šéf?
Lhal jsi mi někdy?
Článek "Mladí konzervativci", ty lahvičky?
Byla to pravda?
- Prosím? - Chucku, tady je David Bach.
Promiň, že tě otravuju v noci, ale zdá se mě to důležité.
To je v pořádku. Máš nějaký problém?
No, já nevím.
Právě mě volal Stephen.
Vypadal hrozně.
Suspendoval jsi ho, Chucku?
Davide, v čem je problém?
Požádal mě, abych ho zavezl do Dulles dnes v noci.
Nebyl si jistý, jestli to sám zvládne.
Jen jsem myslel, že bych ti to měl říct.
Řekl, kam jde?
Říkal, že chvíli bude s rodinou.
Může to být jedno ze dvou míst.
Jeho rodiče žijí v Highland Parku, že?
Jo. Nebo jeho bratr, v Palo Alto.
- Prosím? - Jeho bratr, v Stanfordu.
Chucku?
Tvůj bratr hrál "Georga Simse".
Co?
Vzkaz na záznamníku z Jukt Micronics?
Je to číslo z Palo Alto.
Tvůj bratr studuje na Stanfordu. Hrál pro tebe Simse.
- Ne, Sims je skutečný... - Steve, Steve...
Často jsem se s ním bavil. S bratrem se nebavím...
Přestaň. Zfalšoval jsi Simse, zfalšoval jsi webovou stránku...
- Zfalšoval jsi vzkazy... - Ty to nechápeš, Chucku.
- Restila, Hierta, Ghorta... - Máš to zmatený.
Stojí to za hovno. Vypátrám to, když mě přinutíš. Přivede mě to k tobě.
Nevím, o čem to mluvíš. Oni jsou skuteční.
- Opravdu? - Ano.
Podívej se na mě.
A řekni to znovu.
Všichni jsou skuteční.
Dobře.
Vypadni.
Co?
Vypadni
a nic si sebou neber.
Jsou tam nějaké soubory. Musím je uložit na disketu.
- Ne. - Ne, jsou moje. Osobní věci!
To je mi jedno.
To vím.
- Můžu aspoň vypnout počítač? - Nedotýkej se ho!
- Mám něco rozdělané! - Odejdi od stolu!
- Sakra! - Běž, nebo zavolám ochranku.
- Kriste. - Dobře?
Můžu si vzít Rolodex?
Steve...
Můžu si vzít zákony?
Samozřejmě.
Ale musíš mě odevzdat bezpečnostní klíč.
Nejsem zločinec, Chucku.
Vážně.
- Nejsem zločinec. - Slyšel jsem.
Pojďme.
Chucku...?
Omluvil jsem se.
Vím.
Ale musíš odejít.
Obchodníci s cennými papíry většinou,
nemají čas se flákat.
A investoři z Wall Street, RVL,
berou etiku práce zvlášť osobně...
...jeden obchodník teď testuje přenosný záchod
obyčejně používaný policajty na pochůzce...
Několik dní po diskvalifikaci Mika Tysona
za pokousání Evandera Holyfielda,
jsem se nabídl do šesti talk show jako expert na kousání.
Já vím...
Minibar je otevřený a prázdné lahvičky od alkoholu
jsou roztroušené po koberci.
Konalo se měsíční shromáždění
"Komise za obnovu předsednictví síly".
Pro hlasatele patriotismu nastanou těžké časy
aby si udrželi tenhle zlatý důl...
-Díky, Georgi, promiň že obtěžuji. - V pohodě, Steve.
Chucku?
Já...
Ta... ta věc s Georgem Simsem?
To byl...
hlas... hlas, který si slyšel v telefonu,
byl můj bratr. Promiň.
Georg Sims opravdu existuje.
Mluvil jsem s ním mockrát.
Jen se mnou přestal bavit.
To kvůli tomu článku.
Byl tak naštvanej. Nevěděl jsem, co mám dělat.
A lidé z Forbes na mě tak tlačili.
Víš? A tys byl taky tak naštvanej!
Jen jsem se vás chtěl zbavit, jasný?
Jen na chvilku.
Jen na chvilku, abych měl dost času... najít ho.
Rozumíš, ne?
Máš padáka, Steve.
Co?
Máš padáka. Přišel jsi o práci.
Ale nemůžeš mě...
Chucku...
zavezl bys mě prosím na letiště?
Kriste.
Prosím?
Nemusíš se se mnou bát.
V pořádku.
Ale teď nemůžu být sám.
Jo? Jsem...
Bojím se toho, co udělám.
A víš... že se tam nedostanu sám.
Nikam s tebou nejedu.
Jestli cítíš, že jsi pro sebe příliš nebezpečný,
posaď se na chvilku, dokud se neuklidníš.
Ale já s tebou nikam nejedu.
Ale... bojím se toho, že...
Že si něco udělám, víš?
Slyšel jsi, co jsem řekl?
Jo.
Zapeklitý příběh.
Chucku, prosím?
Přestaň žebrat, Steve. Je po všem.
"Jarní úpadek", "Džungle".
"Pořádný zmatek", "Po dopadu",
"Překupníci opia", "Laciné šaty",
"Odepsaný", "Žádný volný start",
"Udaný", "Přirozený stát",
"Těsná pozice", "Úplně namočený", "Spiklenci",
"Pochválen buď Greenspan", "Monica na prodej..."
"Hackerské nebe."
Co jsi to do pytle udělal, Steve?!
Volal mě z auta, hysterický. Zeptala jsem se, co se stalo.
- říkal, "Zeptej se Chucka..." - Vyhodil jsem ho, jasný?!
Nesuspendoval, vyhodil.
Protože tohle nebyl jediný incident.
Udělal jich tucet, možná víc.
Musíme je projít, společně. Všechny.
Ne, "Hackerské nebe" byl jediný. Řekl mě to!
Kdyby jsi ho neznala, tak by jsi o něm napsala článek,
tváříc se, že ti řekl, že "to udělal jen jednou".
Věřila bys mu?
Jasně, že ne. Hrabala by ses v tom a potopila ho!
A byla bys uražená, jako kdyby ti někdo řekl ne.
Každý článek byl prověřený. Byli...
Také "Hackerské nebe"!
Jsi dobrá reportérka.
Vždy jsi byla chytrá. Proč nemůžeš být teď?
Protože to, co mi říkáš je nemožné.
Běž nahoru.
- Pročti si je znovu. - To je blbost!
Projdi je až na začátek,
protože polovina z nich vyšla za Michaela.
O to tu jde. Samozřejmě.
Co uděláš, Chucku? Odstřelíš nás jednoho po druhém?
Každého, kdo byl loajální Michaelovi, aby jsi měl své podřízené?
Takový časopis bys chtěl vést?
Když se to provalí, už žádný časopis nebude.
Když si myslíš, že je to kvůli Michaelovi, dobře.
Je mi to jedno. Můžeš mě nesnášet,
nenávidět, ale v pondělí ráno,
se všichni budeme zodpovídat za to, co se tady stalo.
Všichni se budeme muset omluvit!
Kriste! Copak nevidíš, jak si to odsereme?
Každý konkurent, kterého jsme zasáhli se toho chytí.
A měli by. Protože jsme to dopustili, Caitlin.
Podsouval nám lež za lží
a my jsme to vytiskli jako fakta.
Jen protože... jsme ho pokládali za "zábavného".
To je neobhajitelné.
Nechápeš to?
Pondělí, 11. května, 1998
- Jsou všichni v konferenční místnosti? - Ano.
Víš, jak se tomu dalo předejít, že?
Ne. Jak?
Fotky.
Jak bys mohl vymyslet postavy,
každý o kom píšeš, musí být vyfocený?
Stephene...
když by jsi chtěl, mohl bys jim udělat obrovskou laskavost.
- Ano? - Ano.
Mohl bys teď napsat něco nudného.
Nechat je trochu vydechnout.
Myslím, že ano.
Nechceme je přece zničit, že?
Dobré ráno.
Nazdar.
Omluva našim čtenářům
Je to směšné...
protože jsem si myslel, že vám to všechno budu muset vysvětlit.
Takže, co si o něm myslíte?
Děkuji.
Všem děkuji.
Díky. Děkuji.
Steve?
Stephene?
Přečetli jsme všechny články,
všichni, a sestavili jsme seznam těch,
u kterých fakta a zdroje nedokážeme nezávisle ověřit.
Vím, že si nepřiznáš žádnou vinu,
jen chci, abys mi potvrdil pár článků.
Nejsme připraveni nic potvrdit ani vyvrátit...
Uděláme to takhle.
Přečtu seznam podezřelých článků, po jednom.
Když vznesete námitku k jednotlivým článkům,
my je znovu prověříme nebo vyřadíme ze seznamu.
Když bude ticho, budeme předpokládat, že je to lež...
buď částečně nebo celkově a zůstane tam.
Je to každému jasné?
Dobře.
"Hazard s vašim duševním zdravím"
To znamená, že zůstane na seznamu podezřelých článků.
Vymyšlených článků.
Rozumíme. Můžeme jít dál?
"Svatá trojice"
"Nadějný Claus"
"Neopovažuj se"
"Jarní úpadek"
"Přirozený stát"
"Ukamenujte debily"
"Po dopadu..."
Musíte vědět, pro koho píšete,
a taky, v čem jste dobří.
Zaznamenávám to, co lidé dělají,
zjišťuji, co je dojme, co je vystraší,
a píšu o tom.
Potom jsou oni ti vypravěči.
A víte co?
I takové články by mohli dostat Pulitzera.
Steve?
Článek Adama Penenberga vyšel on-line 10. května 1998.
Byl oslavován jako průlom v internetové žurnalistice.
V červnu, The New Republic vytiskl omluvu svým čtenářům,
připouštějíc, že 27 ze 41 článků Stephena Glasse bylo
částečně nebo celkem vymyšlených.
Michael Kelly se stal šéfredaktorem The Atlantic Monthly.
V dubnu 2003 byl zabit při reportáži "Operace Irácká svoboda".
Stephen Glass promoval na právech a teď žije v New Yorku.
V květnu 2003 vydal první novelu, "Lhář"...o ambiciózním novináři,
který si vymýšlel příběhy a postavy kvůli další kariéře.
Chuck Lane teď píše pro Washington Post.
SK subtitles by -=SuXaR=-
- Čeština OLYMPUS -